От край време...
разказвачите на приказки, омагьосвали света с разказите си.
Имало обаче една рядка дарба.
Съществували онези, които четейки на глас...
можели да съживят герои...
от книгите, в нашия свят.
Спи сега...
Не става така, остави ме да и почета.
Тя е много малка.
Почети на мен.
Имало едно време, едно малко момиченце...
всички, които я познавали, я обичали. Най-вече баба й.
Веднъж бабата, й подарила една шапка.
От червено кадифе.
Какво беше това?
Кое?
Не знам нищо..
Отивала й толкова много, че отказвала да носи нещо друго.
Затова я наричали, червената шапчица.
Повечето Разказвачи, както ги наричат...
предпочитат да пазят в тайна способности те си.
Някои обаче не знаят, че притежават такава дарба.
Докато не е твърде късно...
МАСТИЛЕНО СЪРЦЕ
SubsMania.com
12 ГОДИНИ ПО-КЪСНО
Добре ли се движим?
На следващата отбивка завий в ляво.
Сигурна ли си? Мисля, че я пропуснахме.
Кой е шофьора? Татко.
Кой е навигатор? Аз.
Никога да сме се губили, заради мен?
Не.
Виж! Йети.
Завий! На ляво!
Старата книжарница, трябва да е в края на улицата..
От дясно на площада. - Добре.
Как така, всяка книжарница, която посещаваме е на хиляда години?
Не може ли да е от онези, които имат топъл шоколад и нови книги?
Какво можеш да намериш там?
Обичам старите книги.
Илюстрациите, кожения обков...
Това е място за мен.
Може и да я намериш.
Какво?
Книгата, която търсиш.
Не търся нищо.
Не си тръгваш от книжарница, освен ако не си претърсил всеки ъгъл.
Всеки рафт.
Винаги се връщаш разочарован.
Понякога очите ти са червени.
Понеже старите книги са пълни с прах.
Хари шпионина!
Отивам вътре, ще дойдеш ли?
Май, ще останеш тук.
Здравейте, аз съм Мортимър Фолтцард.
Известният лекар на книги!
Точно навреме.
Погледнете този пациент.
Можем ли да го спасим? - Прогнозата е добра.
Чудесно!
Хубава колекция имате.
Можете да я разгледате. - Благодаря.
Мъжете на Козирога..
Остави селото...
Дори не се опита!
Прашноръкия попадна в лапите на Баста.
Прашноръкия!
Не му харесва да го закачат.
На твое място, щях да съм по-внимателен.
Това е Гуйн. Добряк е.
Но знаеш ли, какво казват за корицата на книгата.
Да, знам.
Също така знам, какво казват и за това, да говориш с непознати.
Не съм непознат, Меги.
Не ме ли помниш, срещали сме се веднъж, когато беше малка.
Не съм непознат.
Здравей, Сребъродумко.
Разговарях с дъщеря ти.
Отиди в колата.
Всичко е на ред, стар приятел е.
Татко! - Отиди сега!
Да се разходим?
Търсих те.
Години наред, бях крачка зад теб.
Чакайки да намериш това, което търсиш.
Кажи ми какво искаш.
Искам да коригираш грешката, която стори преди 9 години.
И да те предупредя. Козирога, знае къде живееш.
Неговите мъже чакат теб и дъщеря ти да се върне у дома.
Иска да му почетеш.
Не е късметлия. Вече не чета на глас.
Ако те намери, мислиш ли, че ще имаш друг избор?
Мога да ти помогна да се скриеш, но няма да го сторя.
Освен ако не ми обещаеш, че ще ме изпратиш обратно.
Тук съм прекалено дълго време!
Изпрати ме вкъщи, Сребродумецо.
Прочети ме обратно. - Не мога да ти помогна.
Не мога да го контролирам. - Защо не помогнеш?
Дай ми книгата. - Коя книга?
Нямам я.
Нямаш я?
Търсих навсякъде.
Какво имаш в чантата си?
Намери най-накрая едно копие. Странно, нали?
Появявам се тук, в същия момен...
Има моменти в живота, в които звездите просто са благосклонни.
Не сега!
Татко!
Меги! - Какво става?
Казах ти да останеш в колата! Бягай!
Влизай вътре!
Опитвам се да ти помогна!
Какво правиш? Не, остави го.
Искам да видя книгата. - Въобще няма да я докосваш.
Нищо не разбирам.
Каква е тази книга и странния човек с белезите...
Защото те нарича Сребродумец? - Не мога да ти кажа.
Трябва да ми кажеш! - Не, трябва да те предпазя.
Както и майка ти.
Какво общо има майка ми?
Меги, моля те...
Страхувам се, Mo.
Ще те защитя.
Винаги съм го правил и винаги ще го правя.
Кажи ми, къде отиваме.
В Италия.
Имам леля там, много е важно да отидем.
Разбираш ли? Моля те, Меги...
Без повече въпроси.
Дори не си помисляйте, да пилеете времето си.
Просто си вървете!
Приятен човек ли е леля?
Ще ти хареса..
Спри да натискаш проклетия звънец!
С времето.
Има странен вкус.
Какво?
Елинор...
С любов, Томас Хардинг...
Радвам се, че най-сетне се върна.
Книгите ми са в лошо състояние.
Ще се погрижа.
Не си играй с храната, скъпа.
Виж я само.
Напомня ми за майка й.
Говорейки за Реза... - Не говори пред нея за това.
Нито пък аз израснах с майка си, и ето, че ми няма нищо.
Просто един ден отиде на Сафари и никога не се върна!
Това правят жените със семейство. Тръгват на приключение.
Аз не, останах тук.
Но майка ти...
Искаше действие.
Майка ми беше там и в следващия момент я нямаше, без обяснение..
Това го наричаш, приключение? - Не, изоставяне.
Браво Елинор.
Вярно е, знаеш го.
Не ни остави. - Не.
Тогава какво е станало?
Не съм дете вече, пораснах!
Почти.
Достатъчно възрастна съм, за да науча най-важното нещо за мен.
Мислиш, че не съм разбрала защо не ходя на редовно училище?
Или защо винаги пътуваме, от мястото на място?
Толкова години търсиш мама.
И книгата. Просто не разбирам как тези две неща..
Трябва да ми кажеш нещо.
Пиша за това понякога.
Имам предвид истории... - Не може да правиш това.
Трябва.
Чувствам, че думите ще я върнат обратно при мен.
Да...
Писменото слово.
Възможно е.
Бъди внимателна с него.
Ще я видим ли отново?
Надявам се, Меги.
Надявам се.
Отдръпни се от калъфа! Три стъпки назад!
Какво правиш тук, не е за деца. Мисля, че изяснихме това.
Вън. - Търсих книга за четене.
Отпечатъци от нос ли са това?
Знаеш ли колко е ценен този ръкопис?
Знам.
Наистина ли?
Персийски е. Личи от декорацията и розовия цвят...
Както и златния фон.
Може би края на 12 век?
Малка многознайка..
Красива е.
Да така е.
Обичам всичко персийско. - Ходила ли си в Персия?
Стотици пъти.
Както и в Санкт Петербург, Париж, центъра на Земята и планета Шангри-Ла.
Не беше нужно да излизам от тук.
Книгите са приключение! Имат убийствата, кланетата, страст...
Обичат всеки, който ги обича.
Ако обещая, че няма да пипам нищо...
Мога ли да седна и почета малко?
На този прозорец обичаше да седи слушайки...
Кой?
Майка ти.
Бащата ти и четеше, тук.
Това бе нейно.
Ако видя докосната, дори и една страница, ще я заключа...
и няма да я видиш отново. Обещавам.
"МАСТИЛЕНО СЪРЦЕ"
Опитах да те предупредя.
Дадох ти всяка възможност да ми помогнеш, но ти отказа.
Само трябваше да ме прочетеш обратно, имаше книгата.
Но ти си тръгна, така че се обърнах към Козирога.
Какво? - Обеща да ми помогне.
Какво си направил?
Меги!
Има мъже навън! Опитват се да влязат!
Внимавай, Mo!
Книгите ми!
Здравейте, Сребродумецо. Липсвах ли ти?
Кретени! Унищожавате шедьоври!
Спрете! Иначе ще убия всички ви!
Знаете, че мога, само няколко думи да кажа!
Няма да се тревожим за думите ти, ако ти отрежем езика!
Помниш, нали?
Едно, две, три!
И това не проработи...
Тук е и дъщеря ти.
Остави ме! - Никой няма да пострада.
Огън!
Това се договорихме.
Да, договорихме се!
Далеч, зли духове!
Татко!
Няма да вземете и тях. - Заповед на Козирога.
Между другото, ще ни трябва...
След като татко прочете..
Не набърквай дъщеря ми!
За Бога, дете е!
Това е единствената ми надежда, за да намеря жена си!
А на мен да се върна вкъщи.
Ще ми каже ли някой, какво става?
Някога татко ти, чел ли ти е приказка, Меги?
Попитай го защо.
Аз ще го взема!
Книгите ми!
Ела!
Меги...
Къде сме?
Дойдоха.
Страхотно...
След теб.
Вън!
Движете се!
Прави тик-так.
Летящи маймуни.
Какво е това място? - Не знам.
Добре дошли. - Приятно прекарване.
Няма да остана на това ужасно място с чудовища!
Какво правим тук, Мортимър?
Къде се взеха всичките тези чудовища?
От книгите.
Излязоха от книгите. - Какво говориш?
Кажи ми бързо и разбираемо, иначе ще те обезнаследя.
От книгите? Какво искаш да кажеш?
Това е историята, която очакваше да чуеш.
Елинор, теб те нямаше.
Пазехме къщата ти, аз, Меги...
Меги.. и майка ти.
Онази вечер бяхме в библиотеката...
Отворих една книга, която тъкмо бях купил...
"Мастилено сърце".
Добър разказ, с приключения и магия...
И едно създание, което се казва Сянка.
В първите глави, нищо не се случи.
И тогава се появиха от нищото.
От света на книгите. Първо Козирога.
Един фокусник, който работеше за злия Дук.
След това и Баста, психо който държеше нож.
После и Прашноръкия.
Един жонгльор на огън, с магически способности.
Гласът ми ги доведе тук навън.
Гласът ти ги е измъкнал от книгата?
И майка ти влезе вътре. Така работи.
Прашноркия ни спаси от Козирога онази нощ.
Тогава разбрах...
че Реза, майка ти...
Я няма, изчезна.
Излязоха от книгата и тя влезе вътре.
Реза!
Това беше последния път, когато ти четох нещо.
Нощта, в която загубих майка ти.
Влезе в книгата...
Толкова години, ме остави да мисля най-лошото за нея!
Защо не ни каза? - Щяхте ли да ми повярвате?
Искаш да четеш и да я върнеш обратно от книгата...
За това търсеше..
"Мастиленото сърце" през всичките тези години.
Ако е жива.
Казваш, че е затворена там вътре. Откъде знаеш?
Кой каза, че е там вътре и е оцеляла девет години?
С чудовища като тези... Или по-лоши.
Как знаеш къде е? И дори въобще е жива?
Откъде знаеш?
Като в книгата е. - Някак страшно.
Ужасно е. Изобщо няма вкус човека.
Не ме бутай!
Представи си, че си в една книга. Децата винаги се отървават.
Не.
Помниш ли момичето с кибрита?
Намери ли го в тясна уличка замръзнало от студ.
Влезте!
Запазих ви добри места.
Козироге..
Казах ви да спрете!
Остарял си. - Сдобил си се със замък.
Наистина. - И си се подстригал.
Красив замък в провинцията. Далеч от погледите.
Адаптирах се, но във вашия свят.
Това трябва да е дъщеря ти. Толкова живот има пред нея...
Не като теб, досадна сврака. Създаваш суматоха без да говориш.
Само глупостта е равна злоба ти!
Не знам как са нещата в романа ти...
но там от където идвам, не унищожават имущество събирано цял живот!
Труда на живота ми, бе разрушен от необразованите ти глупаци!
Не съм търпелив със стари мърморани.
Познаваш Райдер, Дариес...
Покажи на гостите ми, пред какво съм изправен. Чети.
Казахте, че няма да е нужно да чета, когато той..
Дойде. - Да. Излъгах те.
Чети.
Рапунзел.
Имаше прекрасни дълги коси.
Беше прекрасна.
И когато...
Помощ!
Виждаш ли?
Виж буквите на лицето й. Дойде на половина от книгата.
Отведете я в ямата. Подстрижете я.
Няма да чета на глас, ако това искаш.
Не и с него в стаята. - Доведете момичето, моля.
Вземи това..
Ще правиш точно това, което казвам, иначе ще убия старицата..
и ще заключа дъщеря ти в ямата, завинаги. Разбра ли ме?
Добре. Нека да започваме.
Велика книга. Пълна с богатства.
Ще докараш съкровища? - За ремонт на замъка...
Изцедили сме местните жители.
Предупреждавам те. Не контролирам, какво идва и какво заминава.
Не знам, какво ще се случи. - Ще е забавно тогава.
Нека опитаме.
Казим, погледна съкровището в пещерата...
Планини от сребро и злато, натрупани от пода до тавана.
Топове от коприна и чували с бижута.
Казим събра, колкото може да носи.
И видя, че входа на пещерата бе затворен.
О Аллах, беше забравил паролата.
Извика: Отвори се Мусами!
Вратата не се помръдна. Казим викаше, каквото може да се сети.
Отвори се Милет!
Но вратата не се отвори.
Тогава чу, звук на копита да приближава.
Пясък...
Опита се да скрие, хвърляйки монети във всички посоки.
После се чу: Сезам отвори се!
И пещерата се отвори...
Разкривайки най-неприятната гледка...
Крадците.
Това е!
Какво ти казах?
Вземете го, и го дайте за храна на крокодила дето прави тик-так.
Ако излезе на вън, кой влезе вътре?
Помощ!
Мой ред е сега.
Мой ред е. Обеща.
Твой ред?
А, имаш предвид това.
Много рядка книга. Години наред я търсих.
Не мога да ви върна обратно. Не знам как.
Да ни върнеш обратно...
Защо да искаме да се върнем?
Когато света ти е толкова хубав?
С телефони, оръжие... Как се казва онова дето лепи?
Изолационно тиксо.
Обожавам го!
Между впрочем, какъв бях в Мастилено сърце?
Довереник.
Живеех в гората със зверове.
Погледни ме сега.
Имам замък!
Няма да се върна обратно. Нито един от нас няма да отиде.
Ще правя това, което правя винаги
когато някой, намери копие на книгата.
Обеща да ме изпратиш у дома!
Знам. Излъгах, аз съм един лъжец.
Постоянно лъжа. Лъжи, лъжи, лъжи.
Толкова години... Мислех, че сте го разбрали.
Не!
Трябва ли да го правиш всеки път? Наистина е много тъжно.
Отиди се погрижиш за изгарянията, иначе ще трябва да отменя...
седмична вечер на жонгльора. Знаеш колко ми харесва.
Заключете ги.
Да не забравиш да нахраниш крокодила, който прави тик-так.
Не!
Не го искаше. Просто е гладен.
Не е виновен той.
Минотавър е.
Едва ходи поради четенето на Дариес.
Много неща унищожи, ние пристигнахме с татуировки от буквите..
Виж, какво направи на окото ми!
Виж какво направи с носа ми. - Отвратително!
Можеш ли да си представиш, колко съм щастлив, че дойде.
Сега има някой, който знае как да чете.
Нараних се.
Отново.
Не разбирам...
В Мастилено сърце, ръце ми не изгаряха.
Тук обаче...
Огънят не е шега.
Пак ли се опитваш да избягаш, Реза?
Остави. Няма да ходя никъде.
За миг...
Държах книгата в ръцете ми.
Сега е пепел.
Никога няма да се прибера вкъщи.
Ти обаче, все още имаш надежда.
Когато Дариес те извади, остави гласа ти в Мастилено сърце.
Ако можеше да говориш, щеше да ми разкажеш историята си?
Не.
Защото съм написан така.
Мислиш, че съм слаб и нещастен.
Не съм.
Не съвсем.
Това е просто един сън. Един сън...
Добре ли си?
Как се казваш? - Фарид.
Ти един от 40-те крадци, ли си? - Не говори с мен!
Не знаеш ли, че е лош късмет да говориш в съня си, глупаво момиче!
Ако говориш в съня, няма да намериш никога обратния път.
Глупава?
Мислиш си, че си в сън, а аз просто се опитвах да бъда учтива.
Обърни се, не ме е грижа.
Ела вкъщи.
Моля те, ела у дома.
Добро утро.
Благодаря.
Как да ти се отплатя?
Дори и да намеря ключа, къде ще отидеш?
Това семейството ти ли е?
Съпруга ти?
Дъщеря ти?
Ти влезе в книгата, когато аз излязох.
Влезе в книгата, когато излязох на вън..
Дариес те изкара отново на вън.
Гуйн.
Виждал ли си семейството ми?
Ще ти сваля веригите и ще си отидеш у дома.
Ще се срещнем в конюшните.
Не съм го контролирал, никога до сега.
Знам, че мога да върна Реза. Може да върна и Козирога обратно.
Трябва да намеря друго копие.
Отне ти девет години да намериш последното.
Издателя ще има едно.
Ако е жив, сигурно ще има.
Някой ще знае, къде живее.
Добре... Ще се опитаме да избягаме сега?
Или това, или ще ни даде за храна на крокодила.
Някой трябва да го спре.
Преди да кажете нещо, знайте че съм на ваша страна.
След като ни доведе тук...
Искаш жена си, колкото аз искам да се върна при семейство си.
Ако мислите, че има друго копие, нека го намерим заедно.
И как ще избягаме?
Страница 14.
Голямата буря?
Чу се от север да наближава вятър...
и чичо Хенри заедно с Дороти гледаха тревата да полита...
Предстоеше буря.
Циклона идваше...
Добри кученца...
Нещо странно се случи тогава.
Къщата се завъртя 2-3 пъти и се вдигна във въздуха...
И Дороти почувства сякаш се издига с балон.
Каквото трябва!
Да тръгваме!
Какво става?
Всички ли са добре?
Тръгваме!
Не мърдайте!
Внимавайте!
Затворниците! Избягаха!
Тичайте!
Влезте вътре!
Ключът. - Кой от всичките?
Чакайте!
Хайде Гуйн.
Давай, давай!
Все още ли мислиш, че сънуваш? - Какво друго е?
Летим!
И може би нощта лети на далеч от нас?
Живее в Аласио. - Къде е това?
На Юг.
Може ли да бъдеш по-точен?
Побеждава камилата.
Фарид, донесох ти дрехи, иначе ще измръзнеш.
Тук е, казаха ми, че живее в апартамент зад площада.
Добре.
Няма да дойда.
Какво искаш да кажеш? Трябва да Дойдеш, иначе няма да повярва.
Ти си по-убедителен.
Убеди ме изляза от книгата!
Не разбирам, книгата е толкова близо до нас...
Страхуваш се!
Никога не си я чел, нали?
Какво да чета? Живял съм я.
Освен края, за него нищо не знам.
Защо?
Знаеш ли края на своята история, Меги?
Не, и си мисля, че не би искала. Щеше да е като...
Да отидеш на последната страница на една загадка.
Какво е хубавото в това? - Знам, края на моята.
Отивам си вкъщи.
Извинете, всичко това е много истинско.
Предпочитам историята да си остане на страниците, където принадлежи.
Трябва да се върна при бедните ми книги, за да ги подредя.
Аз ще се погрижа. - Ето малко пари.
Вече съм си купила билет.
Чао. Успех.
Елинор! - Остави я.
Да не настинеш. - Чао!
Това би трябвало да е.
Да това е.
Г-н Фенолио? - Да.
Аз съм Мортимър Фолцард. - Меги.
Дъщеря ми. - И аз ще стана писател.
Дайте ми нещо да го подпиша, но бързо, защото кекса ми е във фурната.
Не стойте така, ако искате автограф, дай ми химикалка!
Не искаме автограф. - Не искате?
Тогава защо сте тук?
Прашноръкия е тук, тъкмо избяга от Козирога и...
Няма да повярвате какво се опита да ни стори Баста!
Какво?
Ела си у дома.
Моля те върни се у дома.
Страхотна история, невероятна идея, иска ми се, да се бях сетил..
Но е неразумно да се взема на сериозно. Знам, че моите герои..
са много реални. сякаш излизат от страниците.
Просто не е възможно...
Точно както предполагах!